1,271 research outputs found
A different kind of activism: the position of catholic women teachers in their union (Belgium, 1950-1965)
In this article we would like to focus on the position of women in the Christian teachers union in Belgium in the years 1950-1965. In spite of their numerical dominance in the teaching occupation and in the union, women teachers never exercised real structural power in teacher unionism during this period. Yet, the union was alive to the fact that women teachers formed an important segment of their members. The marriage bar f.e. became a central issue in the debate concerning the legal statute of the catholic teachers in the years 1961-1963. Based on primary sources, interviews, national and international literature, we will focus on the apparent lack of female militantism by situating it in its social and historical context and by analysing the prevailing ideology concerning labour and the family.("Un activisme différent. Les prises de position des institutrices catholiques au sein de leur syndicat. Belgique, 1950-1965") Dans cet article nous voudrions nous centrer sur la position des femmes appartenant au syndicat des enseignants chrétien en Belgique durant les années 1950-1965. Malgré leur prédominance numérique dans l'enseignement fondamental et dans l'union, les institutrices n'ont jamais exercé une vraie puissance structurelle dans leur syndicat d'enseignants pendant cette période. Cependant, l'union était très active du fait que les institutrices représentaient une section importante de leurs membres. Le bannissement du mariage, p.e., devint une question cruciale au cours de la discussion portant sur le statut légal des professeurs catholiques dans les années 1961-1963. Nous basant sur des sources primaires, des entrevues et l'historiographie nationale et internationale, nous nous concentrerons sur le manque apparent de militantisme féminin en le replaçant dans son contexte social et historique et en analysant l'idéologie dominante au sujet du travail et de la famille
Sobre el treball amb fonts: consideracions des del taller sobre la història de l'educació = About working with sources: reflections from the historian of education's workplace
En aquest article entrem al taller d'història i d'historiador de l'educació.
Reflexionant sobre la seva pròpia producció «d'històries» de l'educació, els dos autors
observen que els avantatges metodològics pel que fa a la utilització de fonts orals,
autobiografies, estadístiques, fotografies, pel·lícules, fonts materials, etc., van ser exagerats
per l'entusiasme excessiu (l'impuls del «descobriment») dels investigadors per
treballar amb aquestes anomenades noves fonts. Desenvolupen la tesi que no hi ha
una única font privilegiada per a la recerca històrica en pedagogia, i que una història
de l'educació degudament matisada i contextualitzada es basa en qualsevol cas en una
combinació de tot tipus de materials de fonts. Però la recerca històrica és més que una
recerca de la font «definitiva»: un historiador que roman presoner de les seves fonts
produeix treballs que són forçosament molt descriptius i inclouen explicacions «des de
les fonts», no és la font el que es troba a l'inici de l'operació historiogràfica sinó l'interrogant
o els interrogants de la recerca, i són aquests interrogants que són decisius per a
la utilització de les fonts, fins i tot fonts convencionals com les revistes pedagògiques, marcades pels autors com la mare de totes les fonts. A més, la resposta als interrogants
de la recerca no depèn únicament ni tampoc principalment de les fonts utilitzades,
sinó de la interpretació que es fa del passat sobre la base d'aquestes fonts. I això esdevé
mitjançant un complet arsenal d'instruments: conceptes, teories, paradigmes i altres.
No hi ha cap font definitiva, com tampoc no hi ha cap interpretació o explicació
definitiva. Des d'aquesta perspectiva el posicionament iconofòbic que s'ha atribuït als
autors no té, per tant, a penes fonament. Iconòfobs o iconòfils, poc importa, mentre
els resultats de la recerca siguin vàlids.In this contribution we enter into the workplace of the historian of education. By
reflecting on their own production of «histories» of education it seems to the authors
that the methodological advantage of the use of oral history, ego documents, statistics,
pictures, films, material objects of school culture, and other «forgotten» sources from
everyday life in education was often exaggerated because of the enthusiasm for the
«innovation» of their approach. On the basis of their own research experience they
develop the thesis that there is no single privileged source for research in the history
of education. Well nuanced and contextualized «histories» of education have to rest on a combination of all sorts of source material. Historical research is more than a
search for the ultimate source: a historian who remains imprisoned in the sources
necessarily produces descriptive works with explanations «from» the sources. But it
is not the source that stands at the beginning of the historiographical operation, but
rather the research question, and it is this question that is determinative for the use of
sources, including traditional ones (like the journals of education, made by teachers
and educators for teachers and educators the so-called pedagogical press which is
labeled by the authors as the «mother» of all sources in history of education). And
the answer to this research question is not only and not primarily dependent on the
sources used but again on the interpretation that is formulated on the basis of these
artifacts from the past. So, the workplace of the historian is not only filled with sources,
but an entire arsenal of tools: concepts, theories, paradigms, and the like. There is no
ultimate source just as there is no ultimate interpretation, argumentation, proof and/
or explanation. From this perspective, the critique that has been formulated against
both authors, who have been for their part wrongly accused of being «iconophobe»,
does not say very much. Iconophobe or iconophile, it actually makes no difference, as
long as the results of the histories of education are valid.En este artículo entramos en el taller de historia y de historiador de la educación.
Reflexionando sobre su propia producción de «historias» de la educación, los dos autores
observan que las ventajas de metodología de la utilización de fuentes orales, autobiografías,
estadísticas, fotografías, películas, fuentes materiales, etc. fueron exageradas
por el entusiasmo excesivo (el impulso del «descubrimiento») de investigadores por trabajar
con estas llamadas nuevas fuentes. Desarrollan la tesis de que no existe una única
fuente privilegiada para la investigación histórica en pedagogía, y que una historia de
la educación debidamente matizada y contextualizada se basa en cualquier caso en una
combinación de todo tipo de materiales de fuentes. Pero la investigación histórica es
más que una búsqueda de la fuente «definitiva»: un historiador que permanece prisionero
de sus fuentes produce trabajos que son forzosamente muy descriptivos e incluyen
explicaciones «desde las fuentes»; no es la fuente lo que se encuentra en el inicio de la
operación historiográfica sino el/los interrogante/es que se plantean en la investigación
y son estos interrogantes los decisivos para la utilización de las fuentes, incluidas fuentes
convencionales como las revistas pedagógicas, marcadas por los autores como la
madre de todas las fuentes. Además, la respuesta a los interrogantes de la investigación
no depende únicamente ni tampoco principalmente de las fuentes utilizadas, sino de
la interpretación que se hace del pasado en base a estas fuentes. Y esto ocurre mediante
un completo arsenal de instrumentos: conceptos, teorías, paradigmas y demás. No hay
ninguna fuente definitiva, como tampoco existe ninguna interpretación o explicación
definitiva. Desde esta perspectiva el posicionamiento iconofóbico que se ha atribuido
a los autores no tiene, por lo tanto, apenas fundamento. Iconófobos o iconófilos, poco
importa, mientras los resultados de la investigación sean válidos
The School as a Social Microcosm? A Historical-Sociological Analysis of the Characteristics of School Education
Die Genese der funktionalen Differenzierung der Gesellschaft hat für Prozesse der Sozialisation und Erziehung weit tragende Bedeutung. Sie ergibt sich daraus, dass jetzt in einem Sondersystem für andere Systeme erzogen wird. In der eigenen Familie wächst der junge Mensch zunächst nahezu übergangslos in das gesellschaftliche Leben hinein in dem Maße, wie sein Kontaktkreis sich vergrößert. Der erzwungene Eintritt in die Schule konfrontiert ihn erstmalig und unversehens mit der nicht mehr durch die Familie vermittelten Gesellschaft. Die Schule ist aber als Sondereinrichtung kein repräsentativer Mikrokosmos des gesellschaftlichen Lebens. Dass der erste Kontakt mit der außerfamilialen Gesellschaft gerade diese Form erhält - man denke nur an die Zusammenfassung Gleichaltriger in relativ großen Interaktionssystemen - muss tief greifende Rückwirkungen auf das gesellschaftliche Leben haben. Vor diesem Hintergrund analysieren wir in diesem Aufsatz die historische Genese der spezifischen Charakteristika der modernen Schulerziehung, des modernen Interaktionssystems Unterricht. (DIPF/Orig.)The \u27great transition\u27 to functional differentiation has far-reaching implications for processes of socialization and education in our society. One important implication of the expansion of schooling is that education now takes place within one specialized system, and that a young person is now prepared for other systems within this specialized educational system. By being forced to attend school, one is suddenly confronted for the first time with societal contexts which are no longer negotiated by one\u27s family. However, the school is not just a representative microcosm of society. The fact that the first contact with society takes on precisely this form - one may think of the concentration of people of the same age in a relatively big interaction system - must have far-reaching repercussions on societal life. In this article, we examine the historical genesis of the specific characteristics of schooling, the interaction system in the classroom. (DIPF/Orig.
Sobre el treball amb fonts: consideracions des del taller sobre la història de l’educació
En aquest article entrem al taller d�història i d�historiador de l�educació. Reflexionant sobre la seva pròpia producció «d�històries» de l�educació, els dos autors observen que els avantatges metodològics pel que fa a la utilització de fonts orals, autobiografies, estadístiques, fotografies, pel·lícules, fonts materials, etc., van ser exagerats per l�entusiasme excessiu (l�impuls del «descobriment») dels investigadors per treballar amb aquestes anomenades noves fonts. Desenvolupen la tesi que no hi ha una única font privilegiada per a la recerca històrica en pedagogia, i que una història de l�educació degudament matisada i contextualitzada es basa en qualsevol cas en una combinació de tot tipus de materials de fonts. Però la recerca històrica és més que una recerca de la font «definitiva»: un historiador que roman presoner de les seves fonts produeix treballs que són forçosament molt descriptius i inclouen explicacions «des de les fonts», no és la font el que es troba a l�inici de l�operació historiogràfica sinó l�interrogant o els interrogants de la recerca, i són aquests interrogants que són decisius per a la utilització de les fonts, fins i tot fonts convencionals com les revistes pedagògiques, marcades pels autors com la mare de totes les fonts. A més, la resposta als interrogants de la recerca no depèn únicament ni tampoc principalment de les fonts utilitzades, sinó de la interpretació que es fa del passat sobre la base d�aquestes fonts. I això esdevé mitjançant un complet arsenal d�instruments: conceptes, teories, paradigmes i altres. No hi ha cap font definitiva, com tampoc no hi ha cap interpretació o explicació definitiva. Des d�aquesta perspectiva el posicionament iconofòbic que s�ha atribuït als autors no té, per tant, a penes fonament. Iconòfobs o iconòfils, poc importa, mentre els resultats de la recerca siguin vàlidsIn this contribution we enter into the workplace of the historian of education. By reflecting on their own production of «histories» of education it seems to the authors that the methodological advantage of the use of oral history, ego documents, statistics, pictures, films, material objects of school culture, and other «forgotten» sources from everyday life in education was often exaggerated because of the enthusiasm for the «innovation» of their approach. On the basis of their own research experience they develop the thesis that there is no single privileged source for research in the history of education. Well nuanced and contextualized «histories» of education have to rest on a combination of all sorts of source material. Historical research is more than a search for the ultimate source: a historian who remains imprisoned in the sources necessarily produces descriptive works with explanations «from» the sources. But it is not the source that stands at the beginning of the historiographical operation, but rather the research question, and it is this question that is determinative for the use of sources, including traditional ones (like the journals of education, made by teachers and educators for teachers and educators �the so-called pedagogical press which is labeled by the authors as the «mother» of all sources in history of education). And the answer to this research question is not only and not primarily dependent on the sources used but again on the interpretation that is formulated on the basis of these artifacts from the past. So, the workplace of the historian is not only filled with sources, but an entire arsenal of tools: concepts, theories, paradigms, and the like. There is no ultimate source just as there is no ultimate interpretation, argumentation, proof and/ or explanation. From this perspective, the critique that has been formulated against both authors, who have been for their part wrongly accused of being «iconophobe», does not say very much. Iconophobe or iconophile, it actually makes no difference, as long as the results of the histories of education are validEn este artículo entramos en el taller de historia y de historiador de la educación. Reflexionando sobre su propia producción de «historias» de la educación, los dos autores observan que las ventajas de metodología de la utilización de fuentes orales, autobiografías, estadísticas, fotografías, películas, fuentes materiales, etc. fueron exageradas por el entusiasmo excesivo (el impulso del «descubrimiento») de investigadores por trabajar con estas llamadas nuevas fuentes. Desarrollan la tesis de que no existe una única fuente privilegiada para la investigación histórica en pedagogía, y que una historia de la educación debidamente matizada y contextualizada se basa en cualquier caso en una combinación de todo tipo de materiales de fuentes. Pero la investigación histórica es más que una búsqueda de la fuente «definitiva»: un historiador que permanece prisionero de sus fuentes produce trabajos que son forzosamente muy descriptivos e incluyen explicaciones «desde las fuentes»; no es la fuente lo que se encuentra en el inicio de la operación historiográfica sino el/los interrogante/es que se plantean en la investigación y son estos interrogantes los decisivos para la utilización de las fuentes, incluidas fuentes convencionales como las revistas pedagógicas, marcadas por los autores como la madre de todas las fuentes. Además, la respuesta a los interrogantes de la investigación no depende únicamente ni tampoco principalmente de las fuentes utilizadas, sino de la interpretación que se hace del pasado en base a estas fuentes. Y esto ocurre mediante un completo arsenal de instrumentos: conceptos, teorías, paradigmas y demás. No hay ninguna fuente definitiva, como tampoco existe ninguna interpretación o explicación definitiva. Desde esta perspectiva el posicionamiento iconofóbico que se ha atribuido a los autores no tiene, por lo tanto, apenas fundamento. Iconófobos o iconófilos, poco importa, mientras los resultados de la investigación sean válidos
Influence of Temperature and Load Duration on Glass/Ionomer Laminates Torsion and Bending Stiffness
Ethylene
Ethylene is a volatile 2-carbon atom molecule with hormonal properties in plants. In cross-talk with other hormones, it plays a pivotal role in controlling plant growth, through regulation of cell expansion. In addition to stimulating germination and flowering in certain species, it is also well known as a regulator of flower and leaf abscission as well as of fruit ripening in climacteric species. Consequently, control of ethylene production is of paramount importance in agri- and horticulture. Molecular genetics has allowed profound understanding of the mechanism of the biosynthetic and response pathways of ethylene, creating ample possibilities to control ethylene status through genetic modification or marker-assisted breeding or through the use of small molecules that target key players in the pathway
'Même absent il était présent': inspecteur lager onderwijs en leerboekauteur Hilaire Delobel (1889-1958)
- …