10 research outputs found
Hol kezdődik a dráma, hol végződik a próza? Néhány megjegyzés a színpadi adaptáció problémájához
Prevention of Doxorubicin-induced Acute Cardiotoxicity by Experimental Antioxidant Compounds and Parp Inhibitors
8
Poli(ADP-ribóz) polimeráz gátlók protektív hatásának vizsgálata kísérletes szívelégtelenség modellekben = Examination of the protective effect of poly(ADP-ribose) polymerase inhibitors in experimental heart failure models
Kutatásaink során kísérletes szívelégtelenség modellekben vizsgálatuk a poli(ADP-ribóz) polimeráz (PARP) gátlók hatását. Vizsgálatainkkal igazoltuk, hogy PARP-gátlók mérséklik a postinfarctusos remodelinget és védenek a szívelégtelenség kialakulásával szemben. Elsőként igazoltuk, hogy a PARP-gátlók jelentős hatással bírnak a szívelégtelenség pathomechanizmusában alapvető szerepet játszó jelátviteli utakra is. PARP-gátlás fokozta a túlélést segítő, ugyanakkor csökkentette bizonyos maladaptív jelátviteli utak aktivitását. Mindezek következtében a PARP-gátlóval kezelt szívek mind funkcionálisan, mind struktúrálisan lényegesen intaktabbak voltak, mint a kezeletlen szívek. Ráadásul az ACE-gátló enalaprillal összehasonítva a PARP-gátló kezelés hatékonyabbnak bizonyult a myocardialis remodeling kivédésében postinfarktusos szívelégtelenség modellben. Fiatal spontán hipertenzív patkányokban a PARP-gátlóknak a szívizom hypertrophia kialakulásával szembeni védő hatását igazoltuk. Ezen eredményeink publikálásra kerültek már, illetve egyesek még publikálás alatt állnak. Emellett idős spontán hipertenzív patkányokban a pangásos szívelégtelenség kialakulásával szemben is kifejezett védő hatást mutattak a PARP-gátlók, az állatok túlélését is javította a kezelés. Ezen adatain még részben feldolgozásra várnak. Doxorubicin kezelés által kiváltott cardiomyopathia modellben végzett vizsgálatunkból származó minták még feldolgozás alatt állnak. | The effect of poly(ADP-ribose) polymerase (PARP) inhibitors was studied in various experimental heart failure models. We have demonstrated that PARP-inhibitors can moderate the postinfarction myocardial remodeling and can protect against the development of heart failure. We have firstly proved that PARP-inhibitors have a significant effect on signal transduction pathways which play a central role in the development of heart failure. PARP-inhibition activated the prosurvival signal transduction pathways and blocked the activity of several maladaptive signal transduction pathways. Due to these effects, hearts treated with PARP-inhibitors showed better functional and structural features compared to untreated hearts. In addition, PARP-inhibition was more effective against the development of myocardial remodeling in our postinfarction heart failure model compared to ACE-inhibition. In young spontaneous hypertensive rats the protective effect of PARP-inhibitors against the development of myocardial hypertrophy was demonstrated. These results were already published and several data are under publication. Moreover, in adult spontaneous hypertensive rats PARP-inhibition protects against the transition from hypertrophic cardiomyopathy to decompensated heart failure. These results will be published shortly. Finally, tissue samples derived from a toxic (doxorubicin-induced) cardiomyopathy model are yet under measurements
A citokeratin-18 sejthalálmarker vizsgálata sikeres cardiopulmonalis resuscitatión átesett betegpopulációban = The prognostic value of cytokeratin-18 cell death marker in cardiac arrest survivors
Absztrakt:
Bevezetés: Citokeratin-18 (CK-18) az újraélesztés kapcsán
kialakuló ischaemiás-reperfúziós károsodás kiváltotta teljes sejthalál során
kerül a véráramba. Kaszpázok által hasított formája specifikus az apoptózis
folyamatára. A markerek számos kórképben prognosztikus értékűnek bizonyultak.
Tanulmányunkban elsőként vizsgáltuk prognosztikus értéküket reanimált
betegpopulációban. Módszer: 40, sikeresen újraélesztett
betegnél határoztuk meg a sejthalálmarkerek szintjét 6 órán belül, 24 és 72 óra
múlva. Ezeket összevetettük a 30 napos túléléssel, a neurológiai kimenetellel, a
szervfunkciós károsodást jellemző laboratóriumi, fizikális és terápiás
jellemzőkkel, valamint a reanimáció körülményeivel. Eredmények:
A reanimált betegek CK-18-plazmakoncentrációja a szakirodalomban leírt
egészséges, posztoperatív és szeptikus populáció értékeinek a többszöröse volt
(3842 vs. 242; 559; 1644 ng/l); a hasított és intakt CK-18 aránya alacsonyabb
volt (0,14 vs. 0,58; 0,22; 0,24), ami jelentős sejtkárosodásra és a nekrózis
dominanciájára utal. A markerek szintje azonban nem mutatott összefüggést a
túléléssel, a neurológiai statusszal és a reanimáció körülményeivel sem.
Veseelégtelenség esetén a CK-18 szintjének csökkenése elmaradt. Szignifikáns
negatív korrelációt figyeltünk meg a 6 órás hemoglobin- és CK-18-szint között (r
= –0,400, p<0,01), a 30 napos túlélésnek mégis az alacsonyabb
hemoglobinértékek kedveztek. Következtetés: Várakozásunkkal
ellentétben a vizsgált markerek nem bírtak prognosztikus értékkel újraélesztett
betegpopulációban. A kimenetelt valószínűleg nem a teljes sejtkárosodás, hanem
egy kisebb, a fenti markerekkel szenzitíven nem vizsgálható kritikus szerepű
sejtpopuláció károsodása, valamint a beteg tartalékkapacitásai befolyásolják.
Orv Hetil. 2020; 161(1): 26–32.
|
Abstract:
Introduction: Cytokeratin-18 (CK-18) is releasing into the blood
during systemic cell death due to ischemia-reperfusion injury after cardiac
arrest. Its caspase-cleaved form is specific to apoptosis. Previous
investigations proved their prognostic value in different conditions. We firstly
investigated the prognostic value of these markers after cardiac arrest.
Method: Plasma samples of 40 resuscitated patients were
collected 6, 24, and 72 hours after successful resuscitation to determine the
marker concentrations. We investigated the association of the markers with the
30-day mortality, neurological outcome, circumstances of the cardiac arrest,
laboratory and physical parameters. Results: Resuscitated
patients had highly elevated CK-18 levels (3842 vs. 242; 559; 1644 ng/L) and
decreased caspase-cleaved CK-18/CK-18 ratio (0.14 vs. 0.58; 0.22; 0.24) compared
to healthy subjects, septic and postoperative patients suggesting severe grade
of cell death, mainly necrosis. Neither the marker concentrations nor their
kinetics showed difference between survivors and non-survivors. They did not
show association with the length of the resuscitation, the initial rhythm or the
neurological outcome either. CK-18 decreased in patients with good renal
function in contrast to patients with renal failure. Significant negative
correlation was observed between the 6-hour cytokeratin-18 and hemoglobin
concentrations (r = –0.400, p<0.01), while the 30-day survival was associated
with lower hemoglobin levels. Conclusion: Surprisingly the
biomarkers did not show prognostic value among resuscitated population. The
outcome is probably not determined by the complete cell damage, but the loss of
a small group of cells with critical role and the reserve capacity of the
patient. Orv Hetil. 2020; 161(1): 26–32
Poli(ADP-ribóz) polimeráz gátló vegyületek hatásmechanizmusának vizsgálata állatkísérletes és rheologiai modelleken = Evaluation of mechanism of action of poly(ADP-ribose) polymerase inhibitor compounds in animal and in rheological models
Kutatásaink során kísérletes szívelégtelenség modellekben vizsgálatuk a poli(ADP-ribóz) polimeráz (PARP) gátlók hatását. Vizsgálatainkkal igazoltuk, hogy PARP-gátlók mérséklik a postinfarctusos remodelinget és védenek a szívelégtelenség kialakulásával szemben. Elsőként igazoltuk, hogy a PARP-gátlók jelentős hatással bírnak a szívelégtelenség pathomechanizmusában alapvető szerepet játszó jelátviteli utakra is. PARP-gátlás fokozta a túlélést segítő, ugyanakkor csökkentette bizonyos maladaptív jelátviteli utak aktivitását. Mindezek következtében a PARP-gátlóval kezelt szívek mind funkcionálisan, mind struktúrálisan lényegesen intaktabbak voltak, mint a kezeletlen szívek. Ráadásul az ACE-gátló enalaprillal összehasonítva a PARP-gátló kezelés hatékonyabbnak bizonyult a myocardialis remodeling kivédésében postinfarktusos szívelégtelenség modellben. Fiatal spontán hipertenzív patkányokban a PARP-gátlóknak a szívizom hypertrophia kialakulásával szembeni védő hatását igazoltuk. Ezen eredményeink publikálásra kerültek már, illetve egyesek még publikálás alatt állnak. Emellett idős spontán hipertenzív patkányokban a pangásos szívelégtelenség kialakulásával szemben is kifejezett védő hatást mutattak a PARP-gátlók, az állatok túlélését is javította a kezelés. Ezen adatain még részben feldolgozásra várnak. Doxorubicin kezelés által kiváltott cardiomyopathia modellben végzett vizsgálatunkból származó minták még feldolgozás alatt állnak. | The effect of poly(ADP-ribose) polymerase (PARP) inhibitors was studied in various experimental heart failure models. We have demonstrated that PARP-inhibitors can moderate the postinfarction myocardial remodeling and can protect against the development of heart failure. We have firstly proved that PARP-inhibitors have a significant effect on signal transduction pathways which play a central role in the development of heart failure. PARP-inhibition activated the prosurvival signal transduction pathways and blocked the activity of several maladaptive signal transduction pathways. Due to these effects, hearts treated with PARP-inhibitors showed better functional and structural features compared to untreated hearts. In addition, PARP-inhibition was more effective against the development of myocardial remodeling in our postinfarction heart failure model compared to ACE-inhibition. In young spontaneous hypertensive rats the protective effect of PARP-inhibitors against the development of myocardial hypertrophy was demonstrated. These results were already published and several data are under publication. Moreover, in adult spontaneous hypertensive rats PARP-inhibition protects against the transition from hypertrophic cardiomyopathy to decompensated heart failure. These results will be published shortly. Finally, tissue samples derived from a toxic (doxorubicin-induced) cardiomyopathy model are yet under measurements
PARP-Inhibitor Treatment Prevents Hypertension Induced Cardiac Remodeling by Favorable Modulation of Heat Shock Proteins, Akt-1/GSK-3β and Several PKC Isoforms
Spontaneously hypertensive rat (SHR) is a suitable model for studies of the complications of hypertension. It is known that activation of poly(ADP-ribose) polymerase enzyme (PARP) plays an important role in the development of postinfarction as well as long-term hypertension induced heart failure. In this study, we examined whether PARP-inhibitor (L-2286) treatment could prevent the development of hypertensive cardiopathy in SHRs. 6-week-old SHR animals were treated with L-2286 (SHR-L group) or placebo (SHR-C group) for 24 weeks. Wistar-Kyoto rats were used as aged-matched, normotensive controls (WKY group). Echocardiography was performed, brain-derived natriuretic peptide (BNP) activity and blood pressure were determined at the end of the study. We detected the extent of fibrotic areas. The amount of heat-shock proteins (Hsps) and the phosphorylation state of Akt-1Ser473, glycogen synthase kinase (GSK)-3βSer9, forkhead transcription factor (FKHR)Ser256, mitogen activated protein kinases (MAPKs), and protein kinase C (PKC) isoenzymes were monitored. The elevated blood pressure in SHRs was not influenced by PARP-inhibitor treatment. Systolic left ventricular function and BNP activity did not differ among the three groups. L-2286 treatment decreased the marked left ventricular (LV) hypertrophy which was developed in SHRs. Interstitial collagen deposition was also decreased by L-2286 treatment. The phosphorylation of extracellular signal-regulated kinase (ERK)1/2Thr183-Tyr185, Akt-1Ser473, GSK-3βSer9, FKHRSer256, and PKC εSer729 and the level of Hsp90 were increased, while the activity of PKC α/βIIThr638/641, ζ/λ410/403 were mitigated by L-2286 administration. We could detect signs of LV hypertrophy without congestive heart failure in SHR groups. This alteration was prevented by PARP inhibition. Our results suggest that PARP-inhibitor treatment has protective effect already in the early stage of hypertensive myocardial remodeling
Hol kezdődik a dráma, hol végződik a próza? : néhány megjegyzés a színpadi adaptáció problémájához
Protective effects of the novel amine-oxidase inhibitor multi-target drug SZV 1287 on streptozotocin-induced beta cell damage and diabetic complications in rats
Diabetes mellitus is a common metabolic disease leading to hyperglycemia due to insufficient pancreatic insulin production or effect. Amine oxidase copper containing 3 (AOC3) is an enzyme that belongs to the semicarbazide-sensitive amine oxidase family, which may be a novel therapeutic target to treat diabetic complications. We aimed to explore the effects of AOC3 inhibition and to test the actions of our novel AOC3 inhibitor multi-target drug candidate, SZV 1287, compared to a selective reference compound, LJP 1207, in an 8-week long insulin-controlled streptozotocin (STZ)-induced (60 mg/kg i.p.) rat diabetes model. Both AOC3 inhibitors (20 mg/kg, daily s.c. injections) were protective against STZ-induced pancreatic beta cell damage determined by insulin immunohistochemistry and radioimmunoassay, neuropathic cold hypersensitivity measured by paw withdrawal latency decrease from 0 °C water, and retinal dysfunction detected by electroretinography. SZV 1287 showed greater inhibitory effects on beta cell damage, and reduced retinal apoptosis shown by histochemistry. Mechanical hypersensitivity measured by aesthesiometry, cardiac dysfunction and nitrosative stress determined by echocardiography and immunohistochemistry/Western blot, respectively, serum Na+, K+, fructosamine, and urine microalbumin, creatinine, total protein/creatinine ratio alterations did not develop in response to diabetes. None of these parameters were influenced by the treatments except for SZV 1287 reducing serum fructosamine and LJP 1207 increasing urine creatinine. We provide the first evidence for protective effects of AOC3 inhibition on STZ-induced pancreatic beta cell damage, neuropathic cold hypersensitivity and diabetic retinal dysfunction. Long-term treatment with our novel multi-target analgesic candidate, SZV 1287, is safe and effective also under diabetic conditions
Diastolic dysfunction in prediabetic male rats: role of mitochondrial oxidative stress
Although incidence and prevalence of prediabetes are increasing, little is known on its cardiac effects. Therefore, our aim was to investigate the effect of prediabetes on cardiac function and to characterize parameters and pathways associated with deteriorated cardiac performance. Long-Evans rats were fed with either control or high-fat chow for 21 weeks and treated with a single low dose (20 mg/kg) streptozotocin at week 4. High-fat and streptozotocin treatment induced prediabetes as characterized by slightly elevated fasting blood glucose, impaired glucose- and insulin tolerance, increased visceral adipose tissue and plasma leptin levels, as well as sensory neuropathy. In prediabetic animals a mild diastolic dysfunction was observed, the number of myocardial lipid droplets increased, and left ventricular mass and wall thickness were elevated, however, no molecular sign of fibrosis or cardiac hypertrophy was evidenced. In prediabetes, production of reactive oxygen species was elevated in subsarcolemmal mitochondria. Expression of mitofusin-2 was increased while the phosphorylation of phospholamban and expression of Bcl-2/adenovirus E1B 19 kDa protein-interacting protein 3 (BNIP3, a marker of mitophagy) decreased. However, expression of other markers of cardiac auto- and mitophagy, mitochondrial dynamics, inflammation, heat shock proteins, Ca2+/calmodulin-dependent protein kinase II, mTOR or apoptotic pathways were unchanged in prediabetes. This is the first comprehensive analysis of cardiac effects of prediabetes indicating that mild diastolic dysfunction and cardiac hypertrophy are multifactorial phenomena which is associated with early changes in mitophagy, cardiac lipid accumulation and elevated oxidative stress, and that prediabetes-induced oxidative stress originates from the subsarcolemmal mitochondria