25 research outputs found
The involvement of autonomic dysfunction int the pathogenesis of complications in patients with impaired glucose metabolism
Enyhe szövettani eltérések ellenére gyors progressziójú proliferativ glomerulonephritis monoklonális immunglobulin-G-depozitumokkal = Rapidly progressive proliferative glomerulonephritis with monoclonal immunoglobulin G deposits despite the mild histological changes. Case report
Absztrakt:
A proliferativ glomerulonephritis monoklonális immunglobulin-G
(IgG)-depozitumokkal entitást immunfluoreszcens vizsgálattal szemcsés mintázatú
monoklonális IgG (többnyire IgG3-kappa), elektronmikroszkóppal elektrondenz
depozitumok, fénymikroszkóppal jobbára membranoproliferativ vagy endocapillaris
proliferativ laesio jellemzi; előfordulhatnak félholdak. A glomerulonephritist
plazmasejt/B-sejt klón által szekretált immunglobulinmolekula lerakódása okozza;
a biopszia időpontjában csupán a betegek harmadánál mutatható ki
paraproteinaemia. A proteinuriához gyakran társul haematuria és valamilyen
szintű veseelégtelenség, a betegek negyedénél alakul ki végstádiumú
veseelégtelenség. Egy 62 éves nőbeteg gyors vesefunkció-romlásának hátterében a
klinikai kép, a laboratóriumi és a képalkotó vizsgálatok nem támogattak
praerenalis és postrenalis okot, illetve intrinsic vascularis vagy
tubulointerstitialis eredetet. A proteinuria és a glomerularis microhaematuria
alapján gyorsan progrediáló glomerulonephritist valószínűsítettünk. Az ez irányú
kivizsgálás antineutrofil citoplazma-antitest, antiglomerularis bazálmembrán,
sejtmagellenes ellenanyagok, illetve cryoglobulin tekintetében negatívnak
bizonyult, a szérum-C3- és -C4-szint a normális tartományban volt. Vesebiopsziát
végeztünk. Immunfluoreszcens vizsgálattal a mesangiumban IgG3-kappa-, C3- és
C1q-pozitív szemcsés depozitumok látszottak, melyek ultrastrukturálisan
elektrondenz depozitumoknak bizonyultak. Fénymikroszkóppal 2 heges és 29 nyitott
glomerulust vizsgáltunk, az utóbbiakban csupán enyhe mesangialis
sejtproliferatio mutatkozott. A glomerularis elváltozásokat enyhe arteriola
hyalinosis, interstitialis fibrosis és tubulus atrophia kísérte. Proliferativ
glomerulonephritis monoklonális IgG-depozitumokkal betegséget kórisméztünk
(gyakorisága felnőtt natív vesebiopsziás anyagunkban 0,18%). A beteg
hematológiai kivizsgálása paraproteint, myeloma multiplexet nem igazolt. Az
enyhe morfológiai eltérések ellenére a veseelégtelenség előrehaladt, és a
diagnózis felállítása után két héttel hemodialíziskezelést kellett kezdenünk.
Szteroid, ciklofoszfamid, majd rituximab adása a vesefunkciót nem befolyásolta;
a beteg krónikus hemodialízisprogramba került. Az esetismertetés tudomásunk
szerint az első hazai közlés; nefrológiai érdekessége a gyorsan progrediáló
glomerulonephritis szindróma és a szövettanilag látott enyhe elváltozások
közötti szembetűnő eltérés. Orv Hetil. 2018; 159(38): 1567–1572.
|
Abstract:
Proliferative glomerulonephritis with monoclonal immunoglobulin G (IgG) deposits
is characterized by granular deposits of monoclonal IgG; histologically it has
typically a membranoproliferative or endocapillary pattern, and seen
electronmicroscopically there are dense deposits without substructure. Here, we
present the case of a 62-year-old Caucasian woman who was admitted with rapidly
progressive kidney failure. The patient’s status, the laboratory and imaging
examinations did not support prerenal, postrenal and – among the intrinsic
causes – vascular and tubulointerstitial origin. The proteinuria and dysmorphic
microhematuria suggested rapidly progressive glomerulonephritis. Tests for
anti-neutrophil cytoplasmic antibodies, anti-glomerular basement membrane,
antinuclear antibodies and cryoglobulins were negative, the C3 and C4 levels
were normal. The biopsy evaluation diagnosed proliferative glomerulonephritis
with monoclonal IgG deposits because of mesangial granular deposits of
IgG3-kappa, C3, and C1q, and ultrastructurally electron-dense deposits
(incidence in our adult native kidney biopsy series: 0.18%). 31 glomeruli were
assessed histologically. 29 glomeruli displayed mild mesangial hypercellularity,
2 glomeruli were globally sclerotic. Crescents were not observed. Mild
arteriolar hyalinosis, interstitial fibrosis and tubular atrophy accompanied the
glomerular alterations. In the postbiopsy evaluation, paraprotein or multiple
myeloma was not detected. Despite the mild histological findings, the kidney
failure progressed, and hemodialysis had to be started two weeks after the
biopsy. Steroids, cyclophosphamide and rituximab did not affect her kidney
function, and she remained on hemodialysis during the follow-up of 39 months.
This report presents for the first time proliferative glomerulonephritis with
monoclonal IgG deposits as the possible cause of rapidly progressive nephritic
syndrome in the absence of pronounced glomerular proliferative, sclerotic or
tubulointerstitial lesions. Orv Hetil. 2018; 159(38): 1567–1572
Relevance of α-defensins (HNP1-3) and defensin β-1 in diabetes.
Elevated HNP1-3 levels in diabetes are independent of DEFA1/DEFA3 copy numbers, but GG genotype of C-44G SNP in DEFB1 gene may result in decreased defensin β-1 production
Cardiovascular autonomic neuropathy and glucose variability in patients with type 1 diabetes: Is there an association?
IntroductionThe oxidative stress associated with glucose variability might be responsible for neuronal damage while autonomic neuropathy (AN) has a detrimental effect on metabolism. The aim of the study was to find relationship between AN and GV in type 1 diabetic patients and to identify further factors that affect GV.Patients and methodsTwenty type 1 diabetic patients were involved (age: 39.5 ± 3.4 years, duration of diabetes: 17.5 ± 2.5 years; HbA1c: 8.1 ± 0.2%, mean ± SE). AN was assessed by the cardiovascular reflex tests. The interstitial glucose levels were determined following insertion of a subcutaneous electrode during the continuous glucose monitoring (CGM) method on six consecutive days. GV was characterized by calculation of four parameters.ResultsSD of interstitial glucose values correlated positively with the overall AN score and the degree of the orthostatic reduction of systolic blood pressure (AN-score-SD ρ = 0.47, p < 0.05; orthostasis-SD: ρ = 0.51, p < 0.05). Mean absolute glucose (MAG) correlated with three parameters of AN (AN-score-MAG: ρ = 0.62, p < 0.01; 30/15 ratio-MAG: ρ = −0.50, p < 0.05; orthostasis-MAG: ρ = 0.59, p < 0.01). The HbA1c also correlated with two parameters of GV (HbA1c-continuous overlapping net glycemic action: ρ = 0.56, p < 0.05; HbA1c-MAG: ρ = 0.45, p < 0.05). The frequency of hypoglycemia did not exhibit any correlation with measures of GV.ConclusionSeverity of glucose variability but not overall glucose load correlates with both parasympathetic and sympathetic dysfunctions in type 1 diabetes. Higher HbA1c is associated with more severe glucose variability. The observed correlation between increased glucose variability and the severity of AN necessitates the further exploration of this relationship
Increased Short-Term Beat-to-Beat QT Interval Variability in Patients with Impaired Glucose Tolerance
Prediabetic states and diabetes are important risk factors for cardiovascular morbidity and mortality. Determination of short-term QT interval variability (STVQT) is a non-invasive method for assessment of proarrhythmic risk. The aim of the study was to evaluate the STVQT in patients with impaired glucose tolerance (IGT). 18 IGT patients [age: 63 +/- 11 years, body mass index (BMI): 31 +/- 6 kg/m2, fasting glucose: 6.0 +/- 0.4 mmol/l, 120 min postload glucose: 9.0 +/- 1.0 mmol/l, hemoglobin A1c (HbA1c): 5.9 +/- 0.4%; mean +/- SD] and 18 healthy controls (age: 56 +/- 9 years, BMI: 27 +/- 5 kg/m2, fasting glucose: 5.2 +/- 0.4 mmol/l, 120 min postload glucose: 5.5 +/- 1.3 mmol/l, HbA1c: 5.4 +/- 0.3%) were enrolled into the study. ECGs were recorded, processed, and analyzed off-line. The RR and QT intervals were expressed as the average of 30 consecutive beats, the temporal instability of beat-to-beat repolarization was characterized by calculating STVQT as follows: STVQT = Sigma|QTn + 1 - QTn| (30x radical2)-1. Autonomic function was assessed by means of standard cardiovascular reflex tests. There were no differences between IGT and control groups in QT (411 +/- 43 vs 402 +/- 39 ms) and QTc (431 +/- 25 vs 424 +/- 19 ms) intervals or QT dispersion (44 +/- 13 vs 42 +/- 17 ms). However, STVQT was significantly higher in IGT patients (5.0 +/- 0.7 vs 3.7 +/- 0.7, P < 0.0001). The elevated temporal STVQT in patients with IGT may be an early indicator of increased instability of cardiac repolarization during prediabetic conditions
Ismétlődő súlyos hypoglykaemiákhoz vezető neuropathia pancreatogen diabeteses betegben (esetismertetés) [Recurrent hypoglycemias caused by neuropathy in a patient with pancreatogenic diabetes. A case report]
A szerzők ismertetik a szénhidrátanyagcsere-variabilitás fogalmát és annak hátrányos következményeit, amelyek közül kiemelik az ismétlődő hypoglykaemiák kockázatának növekedését. Részletesen foglalkoznak azokkal a kóroktani tényezőkkel, amelyek magyarázzák az autonóm neuropathia szerepét a súlyos hypoglykaemia kialakulásában. Elemzik a gyomorürülés lassulásának és a pancreas exokrin funkciójának szerepét a kóros vércukoresés létrejöttében. Esetismertetésük során bemutatják egy visszatérően súlyos hypoglykemiákat elszenvedő pancreatogen diabeteses beteg esetén végzendő diagnosztikus tevékenységet és a terápiás lehetőségeket. A beteg adataiból és a kórkép követésének tapasztalataiból általános érvényű összefoglaló következetéseket vonnak le a pancreatogen diabetesben megfigyelhető, súlyos neuropathia és felszívódási zavar miatt kialakuló hypoglykaemia ismérveiről. | The authors define the meaning of glycemic variability and the possible detrimental consequences including the increased risk of recurrent hypoglycemias. They describe the details of the role of autonomic neuropathy in the pathogenesis of severe hypoglycemia. Slower gastric emptying and impaired exocrine function are analyzed as pathogenetic factors of abnormally low glucose values. A case history demonstrates the diagnostic steps and therapeutic options of a patient with pancreatogenic diabetes and recurrent hypoglycemias. Rewieving the patient’s data and the details of follow-up they draw general conclusions about the characteristics of the hypoglycemia detected in pancreatogenic diabetes associated with autonomic neuropathy and impaired intestinal absorption
Ismétlődő súlyos hipoglykaemiákhoz vezető neuropathia pancreatogen diabeteses betegben (esetismertetés)
Relevance of α-defensins (HNP1-3) and defensin β-1 in diabetes.
Elevated HNP1-3 levels in diabetes are independent of DEFA1/DEFA3 copy numbers, but GG genotype of C-44G SNP in DEFB1 gene may result in decreased defensin β-1 production
Inzulinpumpa-kezelést igénylő, kedvezőtlen anyagcsere-állapotú 1-es típusú diabeteses betegek autonóm idegrendszeri funkciójának jellemzői [Characteristics of autonomic neuronal function of type 1 diabetic patients with poor glycemic control at the initiation of insulin pump treatment]
A szénhidrát-anyagcsere súlyos instabilitása csökken inzulinpumpa bevezetése után 1-es típusú diabetesben. A glükózanyagcsere zavara autonóm neuropathiát okozhat, azonban az autonóm károsodás is felelős lehet az anyagcsere romlásáért. Felmerül a kérdés, hogy milyen mértékű az autonóm idegrendszer érintettsége a pumpakezelés indikációjának megfelelő rossz anyagcsere mellett, továbbá a neuropathia javulása akár rövid időn belül bekövetkezik-e a pumpakezelés megkezdése után. Célkitűzés: Vizsgálataink célja a kardiovaszkuláris autonóm funkció jellemzése volt pumpakezelés megkezdésekor, majd a kezelés bevezetése után 2 hónappal. Betegek, módszerek: Vizsgálatainkba 1-es típusú diabeteses beteget vontunk be (38 beteg, 23 nő, 15 férfi, életkor: 29,5±1,3 év, betegségtartam: 13,8±1,5 év; BMI: 23,2±0,6; átlag±SE). A kontrollcsoportba 10 nem diabeteses személy került (életkor: 27,8±2 év). Az autonóm neuropathia (AN) vizsgálatát az inzulinpumpa felhelyezése előtt és azt követően 2 hónappal kardiovaszkuláris reflextesztek (CRT) segítségével végeztük el. Eredmények: A betegcsoportban a legérzékenyebb paraszimpatikus teszt, a belégzésre bekövetkező szívfrekvencia-változás az egészséges kontrollhoz képest szignifikánsan kórosnak bizonyult a kezelés kezdetén (belégzés: 32,6±3,8 vs. 18,6±1,5 ütés/min., p<0,001). A paraszimpatikus károsodás mértéke annál kifejezettebb volt, minél hosszabb volt a bólus-bázis inzulinkezelés időtartama az inzulinpumpa felhelyezése előtt a betegekben (AN score–tartam: r=0,51, p<0,05; belégzés–tartam: r=−0,63, p<0,001). A két hónapos pumpakezelés mellett az AN összesített súlyossága csökkent (AN score: 2,2±0,2 vs. 1,5±0,2, p<0,05), a belégzésre bekövetkező szívfrekvencia-változás pedig szignifikánsan javult (belégzés: 18,6±2,1 vs. 22,4±2 ütés/min., p<0,05). Az átlagos HbA1c a két hónapos kezelés alatt 0,7%-ot csökkent (8,7±0,2% vs. 8,0±0,3%, p=0,125). Következtetés: A pumpakezelés megkezdésekor a fiatal 1-es típusú diabeteses betegekben a paraszimpatikus idegrendszeri diszfunkció dominált, ami már két hónapos pumpakezelés mellett javulást mutatott. Az idegrendszeri érintettség súlyossága szoros összefüggést mutatott a pumpakezelést megelőző bólus-bázis inzulinkezelés időtartamával. Adataink 1-es típusú diabetes mellitusban megerősítik azt a megfigyelést, hogy kóros szénhidrát-anyagcsere esetén a paraszimpatikus idegrendszer károsodik elsőként, ami eredményeink szerint a pumpakezelés elkezdését követően már rövid időn belül is javulhat