55 research outputs found
Poszttranszplantációs hypertonia rizikófaktora és hatása az allograft funkciójára
Introduction: Cardiovascular diseases are the leading causes of death after kidney transplantation, one of the major risk factors of which is post transplant hypertension (PTHT), which is often unrecognized and therefore untreated.
Material and methods: In this study, the incidence and risk factors of PTHT were examined. The effect of blood pressure on graft function.
Results: The incidence of PTHT was 42%. Regarding the risk factors, no significant difference was revealed. PTHT was significantly higher in cyclosporine users (p=0.021), than in tacrolimus users. Significant differences were found in case of renal function: serum creatinine (p=0.024), urea (p=0.005), and eGFR (p=0.036) in patients with PTHT.
Discussion: The harmful effect of newly developed hypertension after transplantation on the graft was seen after transplantation in renal function. Therefore, we consider it essential to monitor blood pressure regularly and to start antihypertensive therapy if necessary
Élő donoros vesetranszplantációt követő terhességben kialakult terápiarezisztens hypertonia [Therapy-resistant hypertension in pregnancy after live donor kidney transplantation]
Diabetes mellitus talaján kialakult osteomyelitis kezelése = Treatment of osteomyelitis in diabetes mellitus. Case report
Absztrakt:
A szerzők esettanulmányukban egy nem gyógyuló talpi seb kórtörténetét foglalják
össze. A 63 éves férfi beteg papucs levételét követően forró betonra lépett, és
a bal talpán II. fokú égési sérüléseket szenvedett. Klinikánkra történő
felvételekor már lokális kezelésben részesült, de a kezelés hatására a seb
gyógyhajlamot nem mutatott. A lábról kétirányú röntgenfelvétel készült, mely
osteomyelitist nem igazolt. Ekkor lágyrész-drenázs történt, a sebből a
tenyésztés során methicillinrezisztens Staphylococcus aureus
tenyészett. A láb vízben való áztatását követően lábháti phlegmone és septicus
lázmenet alakult ki. Ismételt röntgenvizsgálat után az osteomyelitis
igazolódott. A bal láb I. ujjának enucleatióját és metatarsusreszekciót
végeztünk. Naponkénti kötéscseréket végeztünk, sebtoilettel. Inzulinját
diabetológus segítségével módosítottuk. A műtétet követő 7. hónapban a seb
teljes gyógyulását értük el, a beteg szénhidrát-anyagcseréje rendeződött.
Esetünk bizonyítja, hogy kiemelten fontos felhívni a beteg figyelmét a
lehetséges szövődményekre (diabeteses láb és annak megfelelő ápolása). A
lábszárfekély kezelése multidiszciplináris összefogást igényel. A kezelés a
diabetológus és a sebész együttes munkáját jelenti, szükséges a
szénhidrát-anyagcsere egyensúlyban tartása, valamint a seb rendszeres ellátása.
Orv Hetil. 2018; 159(42): 1727–1730.
|
Abstract:
The authors summarize the medical history of a patient with impaired healing of a
wound in the sole of foot. The 63-year-old male patient had a second-degree burn
in the sole of the left foot as he stepped on the hot concrete after taking off
his slipper. On admission to our department, local wound management had already
been started, his wound showed no healing tendency. Bilateral X-ray was
performed of his left leg, osteomyelitis was not confirmed, soft tissue drainage
was applied, and bacterial culture from the wound confirmed
methicillin-resistant Staphylococcus aureus infection. After
soaking the leg in water, phlegmon developed on the dorsal part of the foot and
the patient had septic fever. X-ray was repeated, and osteomyelitis was
confirmed. Enucleation of the hallux of the left foot and metatarsal resection
were performed. Wound dressing was exchanged and wound toilette was applied
daily, insulin therapy was modified after consultation with a diabetologist. 7
months after the surgery, the wound was completely healed, carbohydrate
metabolism of the patient was controlled. Our case draws attention to the
importance of informing the patients of potential complications – in this case
of the diabetic foot and its proper care. Treatment of ulcer of the lower leg
requires multidisciplinary care, which means that the diabetologist and the
surgeon has to cooperate in the care of these patients, carbohydrate metabolism
should be balanced and regular wound care is necessary. Orv Hetil. 2018;
159(42): 1727–1730
Vesetranszplantáció utáni szénhidrátanyagcsere-változások és annak hatásai a cardiovascularis rizikóra | Changes in carbohydrate metabolism after kidney transplantation and their effects on cardiovascular risk
Absztrakt:
Bevezetés: A transzplantáció utáni halálozások legfőbb okai a
cardiovascularis betegségek, amelyeknek egyik legfőbb rizikófaktora a diabetes
mellitus. Célkitűzés: Vizsgálatunk célja volt, hogy felmérjük
az újonnan kialakult diabetes mellitus előfordulási gyakoriságát és hatását az
allograft funkciójára, valamint a HEART-pont alapján a cardiovascularis rizikó
kockázatát. Módszer: Összesen 44 beteget vontunk be a
vizsgálatba, akiknél értékeltük az alapadatokat, majd OGTT-vizsgálatot követően
a betegeket három csoportba soroltuk, normál, emelkedett éhomi
vércukorszint/csökkent glükóztolerancia és (az) újonnan kialakult diabetes
mellitus. Az inzulinrezisztenciát HOMA-IR alapján értékeltük. Vizsgáltuk a
vesefunkciót, valamint a HEART-pont alapján a cardiovascularis rizikót.
Eredmények: Az alapadatok tekintetében a hideg ischaemiás
idő (p = 0,016), a testsúly (p = 0,035), a BMI (p = 0,025) és a HbA1c
(p = 0,0024) szignifikánsan különböztek a normál és a diabeteses betegek között.
A vesefunkció tekintetében a szérumkreatinin- (p = 0,0013), eGFR- (p = 0,0026),
valamint karbamid- (p = 0,0157) értékek szignifikánsan különböztek a normál és a
diabeteses betegek között. A HOMA-IR tekintetében a normál és a diabeteses
betegek között szignifikáns különbség volt (1,69 ± 0,51 vs. 6,46 ± 1,42; p =
0,0017). Következtetés: A cardiovascularis kockázat
csökkenthető, az allograft túlélése növelhető a diabetes mellitus időben történő
felismerésével és kezelésével. Orv Hetil. 2017; 158(38): 1512–1516.
|
Abstract:
Introduction: Cardiovascular disease is the major cause of
deaths after transplantation, with diabetes mellitus being the main risk factor
in development. Aim: The aim of our study was to assess the
prevalence of new onset diabetes mellitus in connection with the cardiovascular
risk predicted by the HEART Score. Method: 44 patients were
involved in our study; after overview of baseline data, OGTT was performed,
followed by patient classification into the following groups: normal, impaired
fasting glucose/impaired glucose tolerance, and new onset diabetes mellitus.
Insulin resistance and kidney function were also assessed.
Results: Concerning baseline data, cold ischemic time (p =
0.016), body weight (p = 0.035), BMI (p = 0.025), and HbA1C (p =
0.0024) proved to be significantly different between normal and diabetic
patients. Significant difference was found based on HOMA IR between the two
groups 1.69±0.51 vs 6.46±1.42; p = 0.0017). Based on the HEART Score, patients
with new onset diabetes mellitus were put into Group 3, which also reflects the
risk which diabetes carries for the development of cardiovascular diseases.
Conclusion: Cardiovascular risk can be decreased with
increased allograft survival by early diagnosis and management of diabetes. Orv
Hetil. 2017; 158(38): 1512–1516
Óriás mellékvesetumorok eltávolítása laparoszkópos transperitonealis technikával három sikeres eset kapcsán | Removal of giant adrenal tumors using the laparoscopic transperitoneal technique. A report of three successful cases
Absztrakt:
A laparoszkópos adrenalectomia fejlődésével a benignus, kisméretű elváltozásokra
korlátozódó indikációs kör mára nagyobb malignus mellékvesetumorok
eltávolítására is kiterjed. Három esetben vizsgáltuk óriás (>10 cm)
mellékvese-daganatok laparoszkópos eltávolításának eredményeit.
Módszer: Három betegnél (két nő, egy férfi; átlagéletkor
49,33 év, BMI 31) végeztünk óriás méretű (>10 cm) mellékvese-elváltozás miatt
laparoszkópos transperitonealis adrenalectomiát, kisméretű kiegészítő
Pfannenstiel-metszésből. Az átlagos műtéti idő 126,66 perc volt, 150 ml átlagos
intraoperatív vérveszteséggel. A végleges szövettani vizsgálat két esetben
adrenocorticalis carcinomát, egy esetben neurofibromát igazolt. Az átlagos
kórházi tartózkodás négy nap volt, perioperatív szövődmény nélkül. Mindhárom
esetben R0 reszekció történt. Az átlagos 24 hónapos utánkövetés során sem
lokális recidívát, sem távoli metasztázisképződést nem észleltünk. Megfelelő
feltételek esetén, nagyméretű malignus mellékvesetumorok laparoszkópos
transperitonealis technikával történő eltávolítása biztonságos és az onkológiai
irányelveket maradéktalanul kielégítő eljárás. Orv Hetil. 2017; 158(45):
1802–1807.
|
Abstract:
With the development of laparoscopic adrenalectomy, indications for resection
gradually span from small and benign to bigger and even malignant lesions. We
studied the results of laparoscopic adrenalectomy for giant (>10 cm) adrenal
tumors in three cases. Three patients (2 female, 1 male, mean age 49.33 years,
BMI 31) underwent laparoscopic transperitoneal adrenalectomy due to giant
(>10 cm) adrenal lesions with a limited size Pfannenstiel incision. Mean
operative time was 126.66 minutes, with a mean intraoperative blood loss of 150
ml. Final histology confirmed adrenocortical carcinoma in two cases, and
neurofibroma in one case. Mean hospital stay was 4 days, without perioperative
complications. R0 resection was carried out in all cases. During a mean
follow-up period of 24 months no local or distant metastasis occurred. Under
appropriate conditions adrenalectomy performed by the laparoscopic
transperitoneal technique for giant malignant tumors proved to be a safe method
fulfilling oncological requirements. Orv Hetil. 2017; 158(45): 1802–1807
- …