Jeg viser i denne avhandlingen hvordan angstbegrepet blir sentralt i Kierkegaards nytolkning av arvesyndsdogmet, og hvorfor han mente det var nødvendig med en ny tilnærming. Jeg undersøker også hvorvidt hans psykologiske versjon av arvesynden fastholder den augustinsk-lutherske tradisjonen. Et sentralt tema i denne forbindelse er om Kierkegaards opptatthet av individets frihet lar seg forene med tradisjonen, som gjerne har vært forbundet med ufrihet