This thesis consists of two parts. Part 2, the main part of this thesis, consists of a research article titled ‘Reframing Tacit Human–Nature Relations: An Inquiry into Process Philosophy and the Philosophy of Michael Polanyi’. Part 1, respectively, serves the role of a ‘Preface’ for the article in Part 2, consisting of introductory and commentary sections as well as proposals for further research.
The research question of Part 2 follows: how can the theoretical frameworks set by process philosophy and the works of Michael Polanyi be implemented in the fields of environmental policy and philosophy, particularly in drawing a philosophical bridge between the two often bifurcated entities of ‘society’ and ‘environment’? The question relates to ongoing discussion regarding the relation of mental models (or belief systems) to environmental behaviour. Process philosophy, a metaphysical school of thought emphasizing the ontological and epistemological primacy of process (change, dynamics or flux) over substance (things), is shown to have the potential of being a more sustainable metaphysical basis for the interpretation of reality than predominant substance-biased mental models. Potential sustainability benefits of process philosophy can be found in its emphasis of fundamental interconnection between humans and nature, its emphasis of processes over products, its reification of change (such as climate change) and its accentuation of the reciprocal relation between individuals and socio-ecological systems. Moreover, process philosophy is shown to provide a coherent alternative for the divisive constructionist–realist debate, which has resulted in the so-called science wars and subsequent discrepancies between the social and natural sciences. The central arguments are reinforced with a variety of examples, most notably by allegorical use of the coastline paradox.
The discussion on process philosophy is then supplemented with the epistemological framework of polymath Michael Polanyi. Polanyi’s theory of tacit knowledge suggests as its central notion that we know more than we can tell, and that all knowledge, intellectual knowledge included, is rooted in embodied functions. Polanyi’s theoretical framework is then presented to suggest the following question: if all intellectual knowledge is rooted in embodied knowledge, can these tacit frameworks be deliberately changed (nudged) in order to promote more sustainable behaviour? Particularly it is suggested that if both the public and experts tacitly carry embodied substance-biased belief systems, the reframing of these embodied metaphysical frameworks with process-philosophical alternatives could induce more sustainable dwelling. Finally, the theoretical frameworks of process philosophy and Michael Polanyi’s epistemology are shown to provide together an interesting prospect in the design of sustainable mental models and thus contribute to the design of both educational and political instruments.
Part 1 serves the role of an introduction to the topics of Part 2, presenting also a commentary section to ease the interpretation of some of the more challenging themes covered in the research article. Moreover, a plan for subsequent research is proposed, extending the research framework to touch upon the fields of ecological psychology and theories of embodied cognition, as well as providing an outlook on potential empirical studies on the relations between mental models and environmental behaviour.Tämä pro gradu -tutkielma on kaksiosainen. Jälkimmäinen osa (Part 2) on tutkielman pääosa, itsenäinen tutkimusartikkeli nimeltään 'Reframing Tacit Human–Nature Relations: An Inquiry into Process Philosophy and the Philosophy of Michael Polanyi'. Ensimmäinen osa (Part 1) puolestaan on johdantoluku toiselle osalle, ja sisältää johdannon lisäksi myös kommentaariosion sekä tutkimussuunnitelman jatkotutkimusta varten.
Tutkielman tutkimuskysymys seuraa: miten prosessifilosofiaa ja Michael Polanyin filosofiaa voidaan hyödyntää ympäristöpolitiikassa ja -filosofiassa? Tarkemmin muotoillen miten kyseiset filosofiset kehikot luovat teoreettisen sillan toisistaan erheellisesti haarautuneiden käsitteiden, ympäristön ja yhteiskunnan, välille? Kysymykset liittyvät suoraan ajankohtaiseen keskusteluun ympäristöajatusmallien ja ympäristökäyttäytymisen yhteyksistä. Prosessifilosofia on filosofinen suuntaus, joka painottaa prosessin (eli muutoksen ja dynamiikan) ontologista ja episteemistä asemaa. Tässä tutkielmassa esitetään, että prosessifilosofia on mahdollisesti kestävämpi ja ympäristöystävällisempi perusta ympäristöajatusmalleille kuin useimmiten vallitsevat substanssifilosofiset vaihtoehdot. Prosessifilosofian ympäristöystävällisyys juontuu esimerkiksi sen asettamasta perusteellisesta yhteydestä ihmisen ja luonnon välille, sen painotuksesta prosesseihin tuotteiden (eli substanssien) sijaan ja sen korostamasta vastavuoroisuudesta yksilön ja sosioekologisen systeemin välillä. Lisäksi prosessifilosofian esitetään tarjoavan koherentin vaihtoehdon konstruktionimi–realismi-debatille, joka on muun muassa luonut eripuraa pehmeiden ja kovien tieteiden välille ja täten hankaloittanut poikkitieteellistä vuorovaikutusta. Prosessifilosofisia argumentteja tuetaan tutkielmassa lukuisin esimerkein eritoten rantaviivaparadoksia allegorisesti hyödyntäen.
Keskustelua prosessifilosofiasta täydennetään yleisnero Michael Polanyin filosofialla. Polanyi esittää teoriallaan hiljaisesta tiedosta, että tiedämme enemmän kuin osaamme eksplisiittisesti ilmaista ja että kaikki tieto (myös intellektuelli ja rationaalinen tieto) on kehollisten funktioiden tuotosta. Polanyin teoreettista kehikkoa seuraa keskeinen ympäristöpoliittinen kysymys: jos kaikki tieto on kehollista ja peräisin eksplisiittisesti tiedostamattomista lähteistä, voisiko tiedon hiljaisten kehysten muokkaaminen (eli tuuppaaminen) johtaa ympäristöystävällisempään käyttäytymiseen? Tarkemmin ottaen jos sekä maallikot että asiantuntijat omaavat hiljaisia substanssipainoitteisia ajatusmalleja ja uskomuksia, voidaanko näitä ajatusmalleja kehystää uudelleen prosessifilosofisilla malleilla ja täten edistää kestävää olemassaoloa? Lopuksi prosessifilosofian ja Polanyin epistemologian esitetään olevan yhdessä mielenkiintoinen ja instrumentaalinen teoriakehikko kestävien ajatusmallien kehittämisessä niin opetuksellisessa kuin poliittisessakin kontekstissa.
Tutkielman ensimmäinen osa (Part 1) toimii johdantolukuna toisen osan (Part 2) teemoille, kommentoiden tutkielman toisen osan haastavampia teoreettisia kokonaisuuksia ja täten helpottaen näiden tulkintaa. Lisäksi ensimmäisessä osassa esitetään teemoja jatkotutkimukselle, johon etsitään vaikutteita muun muassa ekologisesta psykologiasta sekä kognitiotieteistä. Jatkotutkimussuunnitelmassa esitetään myös yleiskatsaus tutkielman teoreettisen kehikon laajentamismahdollisuuksista empiiriseen tutkimukseen ja erityisesti ajatusmallien ja ympäristökäyttäytymisen yhteyden todentamiseen