28 research outputs found
Education in the context of Hegelās āSecond Natureā
U ovom Älanku rijeÄ je o Hegelovom poimanju obrazovanja (Bildung) u kontekstu ādrugeprirodeā. Pod ādrugom prirodomā Hegel podrazumijeva āsvijet duha koji je on sam stvorioā(Filozofija prava Ā§ 4). Taj svijet duha zapravo je āživotni svijetā (Lebenswelt) tradicije, umjetnostii kulture u kojemu se sloboda etablirala kao temeljna vrijednost. Po Hegelovom miÅ”ljenju,zadatak obrazovanja (Bildung) i formiranja u filozofskoj tradiciji jest postiÄi da se prihvatimoralnost koja je postala ādruga prirodaā individuuma. Za Hegela, obrazovanje je procesu kojemu se individualni um udiže do univerzalnosti. Obrazovanje (Bildung) kao uzdizanjesvijesti do spoznaje i znanosti (Wissenschaft) nije prenoÅ”enje i akumulacija informacija, negoje to oblikovanje misleÄeg subjekta. Sukladno tomu, oblikovanje je interpretirano kao kritiÄkoposvajanje i posredovanje kulture.In this paper, we discuss the Helgels conception of education (Bidlung) in the context of āsecondnatureā. By āsecond natureā, Hegel understands āthe world of the spirit produced from itselfā.(Philosophy of Right, Ā§ 4). This world of the spirit is the ālife worldā (Lebenswelt) of traditionalart and culture in which liberty has established itself as a fundamental value. In Hegelās view,the task of education (Bildung) and formation in the philosophical tradition is to achieve thatacceptance of morality which becomes āsecond natureā of the individual. Education in Hegelis the process by which the individual mind raises itself to universality. Education (Bildung)as elevation of consciousness to knowledge (Wissenschaft) is not transfer and accumulation ofinformation, but the formation of the thinking subject. Accordingly, formation is interpreted asthe critical appropriation and mediation of culture.</p
SCIJENTIZAM KAO FUNDAMENTALISTIÄKI SVJETONAZOR: S POSEBNIM OSVRTOM NA ATEISTIÄKI FUNDAMENTALIZAM
The paper deals with fundamentalism related to a scientist worldview and atheist fundamentalism as a corollary of a scientism. Although contradictory at first glance, the link between fundamentalism and scientism is revealed as something firm. The reason for this is the fact that scientism believes that science is the only and best answer to any question, a claim that is completely contrary to the nature of science itself. Similarly, atheist fundamentalists (Dawkins, Hitchens etc.) claim that any question related to God and religion can be resolved in the confines of science, which represents a clear misinterpretation of both science and religion. The link between scientism and fundamentalism is traced to the separation of science, understood as general inquiries about the world and all the beings in it, including ourselves, into hard and soft sciences or into natural sciences (or only science is some cultural backgrounds) and humanities. Contrary to this, the authors claim that it is impossible to come to a full understanding of the human being and the world around us without the joint effort of natural and human sciences.U radu se govori o fundamentalizmu vezanom za scijentistiÄki svjetonazor i ateistiÄkom fundamentalizmu kao posljedici scijentizma. Iako se na prvi pogled Äini da su scijentizam i fundamentalizam proturjeÄni, detaljniji pogled otkriva da je veza izmeÄu njih Ävrsta. Razlog tomu jest Äinjenica da scijentizam vjeruje kako je znanost jedini i najbolji odgovor na svako pitanje, Å”to je tvrdnja koja je potpuno suprotna prirodi same znanosti. SliÄno tomu ateistiÄki fundamentalisti (Dawkins, Hitchens itd.) tvrde da se svako pitanje vezano za Boga i religiju može rijeÅ”iti u okvirima znanosti, Å”to je oÄito pogrjeÅ”no tumaÄenje i znanosti i religije. Ispitivanje geneze odnosa izmeÄu scijentizma i fundamentalizma vodi nas do razdvajanja znanosti shvaÄene kao opÄe istraživanje o svijetu i o svim biÄima u njemu, ukljuÄujuÄi i nas same, na tvrde i meke znanosti ili na prirodne znanosti (ili samo znanosti u nekim kulturnim krugovima) i humanistiÄke znanosti. Nasuprot tomu autori tvrde da je nemoguÄe doÄi do potpuna razumijevanja Äovjeka i svijeta oko nas bez zajedniÄkoga napora prirodnih i humanistiÄkih znanosti
Je li Matija VlaÄiÄ Ilirik zagovornik hermeneutiÄkog realizma?
Ugledni mislitelji hermeneutiÄke filozofije Wilhelm Dilthey i Hans-Georg Gadamer okarakterizirali su Matiju VlaÄiÄa Ilirika kao klasika hermeneutiÄkog pristupa filozofiji. Taj sud dodatno dobiva na snazi jer su Dilthey i Gadamer okarakterizirani kao pristaÅ”e relativistiÄke hermeneutike, dok je VlaÄiÄ inzistirao na adekvatnom razumijevanju i interpretiranju teksta. UzevÅ”i u obzir da je za VlaÄiÄa kljuÄno pravilo bilo da tekst treba tumaÄiti sukladno njegovu imanentnom smislu, razradio je dvije interpretacijske maksime, skop i hermeneutiÄki krug, presudne za daljnji razvoj i konstituiranje hermeneutike kao metode razumijevanja, dok ga se po naÅ”emu sudu istodobno može smatrati i anticipatorom naÄela blagonaklonosti. Za objaÅ”njenje složenog hermeneutiÄkog odnosa cjeline i dijelova teksta, VlaÄiÄ je kombinirao induktivno-sintetiÄku i deduktivnu metodu. Taj odnos predstavlja zahtjevan proces provedbe hermeneutiÄkog kruga u kojem je na djelu primjena modela koherentnosti istine u heuristiÄkom postupku razumijevanja. Drugim rijeÄima, radi se o postupnoj rekonstrukciji smisla teksta. Tijekom tog eksplanativnoga procesa postaje razvidno da je znaÄenje pojedinih dijelova i manjih tematskih cjelina razumljivo tek iz strukture i kompozicije cjeline teksta i da postupna induktivno-sintetiÄka rekonstrukcija smisla teksta pretpostavlja primjenu deduktivne analize. Nadalje, u heuristiÄkom procesu iÅ”Äitavanja teksta nužno je provjeriti kako se konzistentnost pojedinih odlomaka i cjelina teksta koherentno uklapa u Å”iru cjelinu, a interpretacijske maksime, skop i hermeneutiÄki krug, pritom se ispostavljaju kao pouzdan organon u heuristiÄkom procesu razumijevanja i objaÅ”njenja teksta. U tom kontekstu je VlaÄiÄev hermeneutiÄki zahtjev za adekvatnom rekonstrukcijom smisla usporediv s naÄelom blagonaklonosti kako ga razumijeva Donald Davidson, postavljajuÄi ga kao jedan od osnovnih pojmova svoje filozofije. Naime, VlaÄiÄ polazi od pretpostavke razložnosti govora i argumentacije, Å”to podrazumijeva moguÄnost hermeneutiÄke rekonstrukcije teksta i njegovog adekvatnog razumijevanja. Davidson je takoÄer, pomoÄu teorije triangulacije, pokuÅ”ao pokazati kako objektivni svijet u jeziku komunikacije postaje intersubjektivni svijet razumijevanja i uvažavanja, Äime zapravo želi pokazati da je naÅ”e razumijevanje izvanjskog svijeta uvjetovano zajedniÄkim sustavom znanja i modelom komuniciranja koji nikada ne može imati individualistiÄka obilježja jer, jednostavno, participiramo u zajedniÄkom svijetu. Davidsonov koncept triangulacije na novi naÄin je obilježio model hermeneutiÄke Äestitosti koji je veÄ zagovarao predstavnik prosvjetiteljske hermeneutike Georg Friedrich Meier. S obzirom na to da se problem antirealistiÄkog pristupa ne može rijeÅ”iti pozivanjem na kruti hermeneutiÄki realizam ili objektivizam, ono Å”to tekstom želimo pokazati jest da bi hermeneutiku, za razliku od npr. Rortyja, trebalo shvatiti kao interpretacijski konsenzus struke koji je uspostavljen u okvirima akademske zajednice. To je u skladu sa stavovima Paula Lorenzena, koje je u, pogledu akademskog konsenzusa s obzirom na interpretativnost, slijedio i JĆ¼rgen Habermas u izradi svoje teorije komunikativnog djelovanja
Was Matthias Flacius Illyricus a Proponent of Hermeneutical Realism?
Ugledni mislitelji hermeneutiÄke filozofije Wilhelm Dilthey i Hans-Georg Gadamer okarakterizirali su Matiju VlaÄiÄa Ilirika kao klasika hermeneutiÄkog pristupa filozofiji. Taj sud dodatno dobiva na snazi jer su Dilthey i Gadamer okarakterizirani kao pristaÅ”e relativistiÄke hermeneutike, dok je VlaÄiÄ inzistirao na adekvatnom razumijevanju i interpretiranju teksta. UzevÅ”i u obzir da je za VlaÄiÄa kljuÄno pravilo bilo da tekst treba tumaÄiti sukladno njegovu imanentnom smislu, razradio je dvije interpretacijske maksime, skop i hermeneutiÄki krug, presudne za daljnji razvoj i konstituiranje hermeneutike kao metode razumijevanja, dok ga se po naÅ”emu sudu istodobno može smatrati i anticipatorom naÄela blagonaklonosti. Za objaÅ”njenje složenog hermeneutiÄkog odnosa cjeline i dijelova teksta, VlaÄiÄ je kombinirao induktivno-sintetiÄku i deduktivnu metodu. Taj odnos predstavlja zahtjevan proces provedbe hermeneutiÄkog kruga u kojem je na djelu primjena modela koherentnosti istine u heuristiÄkom postupku razumijevanja. Drugim rijeÄima, radi se o postupnoj rekonstrukciji smisla teksta. Tijekom tog eksplanativnoga procesa postaje razvidno da je znaÄenje pojedinih dijelova i manjih tematskih cjelina razumljivo tek iz strukture i kompozicije cjeline teksta i da postupna induktivno-sintetiÄka rekonstrukcija smisla teksta pretpostavlja primjenu deduktivne analize. Nadalje, u heuristiÄkom procesu iÅ”Äitavanja teksta nužno je provjeriti kako se konzistentnost pojedinih odlomaka i cjelina teksta koherentno uklapa u Å”iru cjelinu, a interpretacijske maksime, skop i hermeneutiÄki krug, pritom se ispostavljaju kao pouzdan organon u heuristiÄkom procesu razumijevanja i objaÅ”njenja teksta. U tom kontekstu je VlaÄiÄev hermeneutiÄki zahtjev za adekvatnom rekonstrukcijom smisla usporediv s naÄelom blagonaklonosti kako ga razumijeva Donald Davidson, postavljajuÄi ga kao jedan od osnovnih pojmova svoje filozofije. Naime, VlaÄiÄ polazi od pretpostavke razložnosti govora i argumentacije, Å”to podrazumijeva moguÄnost hermeneutiÄke rekonstrukcije teksta i njegovog adekvatnog razumijevanja. Davidson je takoÄer, pomoÄu teorije triangulacije, pokuÅ”ao pokazati kako objektivni svijet u jeziku komunikacije postaje intersubjektivni svijet razumijevanja i uvažavanja, Äime zapravo želi pokazati da je naÅ”e razumijevanje izvanjskog svijeta uvjetovano zajedniÄkim sustavom znanja i modelom komuniciranja koji nikada ne može imati individualistiÄka obilježja jer, jednostavno, participiramo u zajedniÄkom svijetu. Davidsonov koncept triangulacije na novi naÄin je obilježio model hermeneutiÄke Äestitosti koji je veÄ zagovarao predstavnik prosvjetiteljske hermeneutike Georg Friedrich Meier. S obzirom na to da se problem antirealistiÄkog pristupa ne može rijeÅ”iti pozivanjem na kruti hermeneutiÄki realizam ili objektivizam, ono Å”to tekstom želimo pokazati jest da bi hermeneutiku, za razliku od npr. Rortyja, trebalo shvatiti kao interpretacijski konsenzus struke koji je uspostavljen u okvirima akademske zajednice. To je u skladu sa stavovima Paula Lorenzena, koje je u, pogledu akademskog konsenzusa s obzirom na interpretativnost, slijedio i JĆ¼rgen Habermas u izradi svoje teorije komunikativnog djelovanja.Dilthey and Gadamer characterized Matthias Flacius Illyricus as a classic example of the hermeneutic approach to philosophy. Taking into consideration the fact that, for Flacius, the key rule was that the text should be interpreted in accordance with its immanent meaning, he developed two interpretive maxims, scope and the hermeneutic circle, that are crucial for the further development and constitution of hermeneutics as a method of understanding. He can also be considered an anticipator of the charity principle. Flacius combined the inductive-synthetic and deductive-analytical methods to explain the complex hermeneutic relationship between the text as a whole and parts of the text. This relationship represents the demanding process of implementing the hermeneutic circle in which the application of a model of coherence of truth is at work in the heuristic process of understanding. In other words, we are dealing with a gradual reconstruction of the meaning of the text. During this explanatory process, it becomes clear that the meaning of individual parts and smaller thematic units is understandable only from the structure and composition of the whole text and that the gradual inductive-synthetic reconstruction of the meaning of the text presupposes the application of the deductive-analytical method. Furthermore, in the heuristic process of reading the text, it is necessary to check in which way the individual passages fit into the broader entirety of the text to constitute a coherent and internally consistent whole. The interpretive maxims, scope and the hermeneutic circle, are established as a reliable organon in the heuristic process of understanding and explaining the text. In this context, Flaciusā hermeneutic demand for an adequate reconstruction of meaning can be easily compared to the charity principle as it is understood by Donald Davidson, taking it to be one of the basic notions of his philosophy. Namely, Flacius starts from the assumption of the reasonableness of speech and argumentation, which implies the possibility of a hermeneutic reconstruction of the text and its adequate understanding. Davidson also tried to show, using triangulation, how the objective world becomes an intersubjective world of understanding and appreciation through the language of communication. This in turn means that our understanding of the outside world is conditioned by a shared system of knowledge and communication that can never be individualistic because we participate in a common world. Davidsonās concept of triangulation marked the model of hermeneutic chastity, which was already described by the representative of enlightenment hermeneutics Georg Friedrich Meier, in a new way. Given that the problem of the anti-realist approach cannot be solved by invoking rigid hermeneutic realism or objectivism, what we want to show in the text is that hermeneutics should be understood, contrary to Rorty, as an interpretive consensus of experts established within the academic community. This goes in hand with Paul Lorenzen and his attitudes about the consensus of experts. Lorenzen was later followed by JĆ¼rgen Habermas, especially in terms of interpretability, while elaborating on his theories of communicative action