1 research outputs found
Genome Instability and Bleomicin Sensitivity Test
Procjena individualne osjetljivosti na mutagene Äesto je dio istraživanja u epidemioloÅ”kim studijama koje prate pojavnost zloÄudnih bolesti u populacijama. Posljedica djelovanja mutagena u genomu izloženih osoba jest nastanak odreÄene, manje ili veÄe, koliÄine oÅ”teÄenja, uvjetovane individualnim razlikama u osjetljivosti. ViÅ”a razina takve genomske nestabilnosti znaÄi opasnost (rizik) od razvoja zloÄudnih bolesti.
Interindividualne razlike u odgovoru na mutagene obiÄno se povezuju i s promijenjenom (veÄinom smanjenom) sposobnosti (kapacitetom) za popravak DNA. CitogenetiÄke studije su pokazale da je genom tumorskih stanica nestabilniji od normalnih, a time i skloniji akumuliranju oÅ”teÄenja, bilo da je nestabilnost uzrokovana nasljeÄem, izloženoÅ”Äu ili kombinacijom tih dvaju uÄinaka. U oboljelih ispitanika utvrÄena je poveÄana uÄestalost kromatidnih i kromosomskih aberacija naspram normalne populacije te sklonost
razvoju odreÄenih vrsta neoplazija. U praÄenju povezanosti promijenjenog odgovora i pojavnosti tumora služe nam razliÄiti biomarkeri. Kao indirektni pokazatelji uspjeÅ”nosti popravka DNA Äesto se rabe testovi osjetljivosti na mutagene u kulturama limfocita periferne krvi. Jedan od takvih testova je i bleomicinski
test. Radiomimetik i citostatik, a po strukturi glikopeptid, bleomicin se u stanici prevodi u aktivni oblik sposoban cijepati molekulu DNA Å”to uzrokuje brojne jednolanÄane i dvolanÄane lomove. Kao jednostavna
i jeftina metoda, zasniva se na utvrÄivanju ukupnog broja jednolanÄanih lomova u kromosomima limfocita uzgajanih u staniÄnoj kulturi koji su u uvjetima in vitro tijekom kasne G2-faze staniÄnog ciklusa bili izloženi bleomicinu. Ovaj revijalni rad daje pregled utjecaja raznih faktora na rezultate samog testa i pokazuje
njegovu Å”iroku primjenu u prouÄavanju genomske nestabilnosti koju najÄeÅ”Äe uzrokuje kombinacija raznih faktora.Estimation of individual susceptibility to mutagens is often a part of epidemiological studies monitoring the appearance of malignant disease in different populations. Genome exposure to mutagens can lead to DNA damage. The rate of damage depends on individual differences in response, which are usually associated with differences in DNA repair capacity. Cytogenetic studies have shown that the genome of tumour cells is less stable than normal cells and therefore accumulates more damage. Tumour patients show a higher
frequency of chromatid and chromosomal aberrations and a predisposition to certain types of tumours.
One of the common biomarkers used in monitoring tumour appearance and changed response to DNA damage is the bleomycin test. In its active form, bleomycin (glycopeptid) is a radiomimetic cytostatic that can damage the DNA molecule and cause multiple single and double strands. The bleomycin test is simple and inexpensive, and is based on scoring chromatid breaks in lymphocytes in vitro exposed to bleomycin during the late G2 phase of the cell cycle. This review looks into different factors that may
affect test results and discusses its wide implementation in studies of genome instability usually caused by a combination of factors